Jag tänker mycket på tiden som varit när andra barnet kom. Hur fullkomligt galen jag är i Donna idag kontra hur allt var så mörkt för prick ett år sedan. Det känns i kroppen, det var nu det kulminerade. Jag var så dum som gick in ett bolag och startade ett nytt AB veckan innan hon kom, typ. Jag skulle fan jobba, inga problem. Plåta samarbete samma dag som jag kom hem från bb efter ett snitt där de behövde kalla in en extra operatör. Jag hade så ont, inte alls som snittet med Florens. Det smärtade och jag kunde knappt vända på mig. Det var helt galet med RS, vi hade Florens hemma till mitten på Mars från mitten av November. Jobba, nyförlöst, ha en nyfödd, ha en treåring. Just det, jag var nära att dö också plus fick förlossningsdepp. Varför la jag så mycket vikt vid att fortsätta jobba? Min enda tanke som känns rimlig är att jag inte ville bli bortglömd? Att när man är egen så kan man aldrig stanna upp. Det är så dumt. Grät mig igenom dagar, kvällar, nätter men svarade glatt på mail och åkte till färgaffären för att måla om Matlabbet men inuti var det sådan storm. Helt svart var det och jag förstod inte varför jag skulle fortsätta existera. Inte så att jag ville dö men jag såg inte vitsen. A stod med Donna i sjalen varje kväll medan jag försvann in i sovrummet, lyssnade på ljudbok och försökte stänga av allt som ville in. Alla ljud, alla tankar. Träffade en kompis på ett fik i en och en halv timma utan barn och fick stå emot impulsen att sätta mig på tuben och bara åka, göra en filmscen, ta ut simkortet och kasta luren. Det är inte så att jag "bara" skulle legat ner och inte gjort något, jag tror jag behöver stimulans eller jag vet att så är fallet men att jag tog i från tårna just i sekunden när vi skulle in med en till i ekvationen. Kanske som ett skydd? Ett försök till normalitet kanske. Ho ho här har inget hänt. Ner i jeansen igen bara. Inget är annorlunda. Men det kom en ny människa till oss. Hon bara fanns helt plötsligt och allt kastades om. Jag vill nog vara en person som älskar när det händer saker, förändring är kul, inga problem men egentligen älskar jag nog att allt är prick lika här hemma. Är detta en person som ska öppna mailen? Med blodförgiftning och ett blekare ansiktet än ett spöke. Vi pratar mycket om det, jag och psykologen vad det gör med en att man kanske kunde dött. Två gånger har jag kunnat dö och båda gångerna har det varit -tur- att jag inte gjort det. Vid utomkvedshavandeskap och vid infektionen efter Donnas födsel. Dvs jahopp, jahaja vilken tur då och det var det ju såklart. Men psykologen menar på att man måste bearbeta det ändå. Det tror jag är rätt. Att gå in i känslan mer, det behöver jag göra generellt. Få finnas i en känsla och inte bara snabbt vifta bort till en annan. Min kompis sa för några veckor sedan att jag alltid säger förlåt när jag ska berätta om något som är minsta jobbigt, det är det otryggaste jag hört. 2023 börjar med förståelse och acceptans på något vis. Jag jobbar på det. I dagens podd pratar vi lite kring detta, men även MASSA annat. Hoppas ni lyssnar puss